Bodky ako najlepší darček?

29.03.2017, utorok 1:36
Nemôžem tomu veriť, jednoducho... že sú naozaj takí... iba sa tak tvárili. A ja som ešte pochybovala... Ach! Zase to budem mať premoknuté v tom mojom „denníčku“. Kam som dala tú vreckovku... Ja sa snažím, ale slzy mi tečú z očí kvapka po kvapke. Aspoň že dievčatá už spia.
Bol to obyčajný deň. Vlastne pre mňa znamenal viac, ale už som prestala mať očakávania, že moje narodeniny budú v niečom výnimočné, lebo väčšinou som bola aj tak sklamaná. Sklamaná z toho, že sa zase neobjavil „žiadny princ“, že som nevyhrala na športke, a hlavne sklamaná z toho, že väčšina ľudí, od ktorých som očakávala, že si na mňa spomenú, nakoniec na mňa úplne zabudli. Aj teraz, napriek tomu, že na výlete v Taliansku, kde sme boli spolu s kamoškou na začiatku marca, aspoň trikrát náhodne prišla reč na narodeniny (okrem iného aj na moje), kamoška mi ani nezagratulovala, napriek tomu, že v ten deň sme sa zhodou okolností stretli aj osobne. Chápem, že nie pre každého sú narodeniny iných také podstatné, ale predsa existujú už „múdre“ mobily, rôzne aplikácie alebo aj klasické kalendáre, do ktorých sa dajú zapísať rôzne udalosti. Keď je niekto pre mňa dôležitý, dbám na to, aby som nepremeškala jeho sviatky, nie? A prečo vždy všetci zabudnú práve na moje? Keď človek nemá zverejnený dátum narodenia na sociálnej sieti, tak mu nenapíše nikto. Keď to vidia všetci, tak mu napíšu aj takí, s ktorými sa možno nepozná ani z videnia. Ale ani krstná už nie je taká ako kedysi. Poslala mi len jednu správu na facebooku a aj to iba na moju „časovú os“ a podľa nej je tým všetko vybavené. Aspoň otec ma príjemne prekvapil, že mi zablahoželal kyticou ruží. Matka mi napísala iba odkaz na papieri, znejúci „Všetko najlepšie k tvojim narodeninám“, lebo sme sa v ten deň ani nestretli.  Čo viac, ešte sme sa večer aj poriadne pohádali pri pečení. Chcela som totiž pripraviť menšie pohostenie pre tých, s ktorými chodím spolu na tanec. Zvyčajne, keď niekto oslavuje, prichystá nejaké občerstvenie pre ostatných. Spravila som tak v snahe „popýšiť sa“, aj trocha lepšie zapadnúť do tanečnej partie. Nakoniec to vôbec nedopadlo podľa mojich predstáv. Zabudla som na to, že oslavy sa konajú až na konci nácviku. Vyložila som na stôl pagáčiky, koláče ešte pred tréningom. Každý to považoval za také „bežné“ občerstvenie, ktoré sa do konca nácviku aj pekne minulo. Ostalo na stole iba zopár omrviniek v prázdnych dózach a kytica, ktorú priniesla pani učiteľka - dostala ju na deň učiteľov. Jasné, že sa každý pýtal, kto priniesol tie krásne kvety a či tá osoba oslavuje niečo. Len málokto si všimol prázdne krabičky vedľa kytice. Čo sa týka sestry, chcela som si od nej požičať náušnice, tak som sa pozrela do jej šperkovničky a „objavila som“ jej najnovšiu sadu náušníc. Celkom sa mi aj páčili, a keď som si ich chcela vypýtať, ona sa začala správať celkom čudne. Aha, asi som našla svoj narodeninový darček. Takže to boli „úžasné narodeniny“.
 Unavená z nácviku a celkovo zrútená, túžiac iba po posteli a spánku, aby som sa zobudila už na 29.03., som sa vrátila na internát. Spolubývajúce väčšinou chodia spať skôr, takže som si bola istá, že sa s nimi už nestretnem. Ako som otvorila dvere, prekvapene som zistila, že sú ešte hore. Dokonca, celkom ma zaskočili svojou požiadavkou, aby som ostala pri dverách a aby som sa nepribližovala k svojmu písaciemu stolu. Nechápala som celkom, o čo ide, ale už som sa „tešila“ na nasledujúce prekvapenie môjho „veľkého dňa“. Ale nemala som na výber, tak som musela poslúchať.  Jedna spolubývajúca zabehla ku stolu a začala ma natáčať, ako som sa k nemu blížila aj ja. Mala som tam jednu stranu nejakých novín a na nej nalepený odkaz: „Všetko najlepšie Ti praje GYOB“ (je to skratka našej dobrovoľníckej skupiny, s ktorou z času na čas vykonávame charitatívnu činnosť, t. j. navštevujeme detské domovy). Zasmiala som sa, ale ešte stále mi nebolo jasné, prečo mi darovali noviny. Vtedy som zistila, že tie noviny skrývajú niečo iné. Pozdvihla som si ich a pod nimi bola jedna fotokoláž. Každý zo skupiny sa odfotil s jedným papierom v ruke, na ktorom boli samé bodky. Tie jednotlivé fotky potom starostlivo poskladali vedľa seba... Už aj samotná koláž ma rozveselila natoľko, že som zabudla na všetky veci, ktoré sa mi udiali počas dňa. Veď to musela byť makačka, takto dobre to vymyslieť, spracovať a dať dokopy. Dokonca tak kreatívne, že keď zrátam bodky, tak mi vyjde... Počkať, nejako to nevychádza. Však to nie je 22, ale 51. Prečo? A zrazu mi došlo. Bolo to Braillovo písmo! Už mi bolo všetko jasné. Držala som v ruke koláž vo formáte A4 na šírku, ktorá sa skladala z troch riadkov. V prvom riadku bolo z písmen vyskladané slovo šťastné, v druhom riadku bola fotka jedného srdiečka zo zelených gombíkov  a vedľa nej nasledovalo ako keby „naro-„ a v treťom riadku boli ako keby „– deniny“ a na konci s výkričníkom z mrkvy a z  jablka. Každý znázornil tie „bodky“ vlastným štýlom. Niekto namiesto bodiek mal kvetinky, druhý srdiečka, niekto sa zaksychtil, iný si zobral kocku a zakryl na šestke tam nepatriacu bodku, budúci inžinieri dbali na to, aby vzdialenosť medzi bodkami bola presne vyrátaná a aby všetky bodky boli rovnakej veľkosti. Celkovo ma tá fotka veľmi dojala, ale po zistení, že oni mi vyskladali „Šťastné narodeniny!“ z Braillovho písma, už to bolo na mňa príliš. Už som sa ani nesnažila ovládať svoje city, jednoducho som sa rozplakala. Jednak od radosti, jednak z toho, že som predpokladala, že na mňa zabudli. Nakoniec som sa dozvedela, že tá kamoška, s ktorou sme sa stretli pred obedom, bola hlavnou organizátorkou tohto darčeka a že spolubývajúca dostala za úlohu natočiť moju reakciu na prekvapenie. Takže predsa som pre nich dôležitá a podľa všetkého ma asi aj majú radi. Čerešnička na torte bola plátená bodkovaná taška od spolubývajúcej. 
Možno že pre niekoho by tie „bodky“ neznamenali nič, ale mne spôsobili neopísateľnú radosť na dlhý čas. Kiežby každý z nás mal takýchto priateľov! Mimochodom aj preto sa oplatí študovať špeciálnu pedagogiku zrakovo postihnutých ;). 
Nemôžem tomu uveriť, jednoducho že sú naozaj takí POZORNÍ a že na mňa NEZABUDLI, iba sa tak tvárili, všetko tak DOKONALE vymysleli. A ja som ešte pochybovala, či naozaj mám PRIATEĽOV... Ach! Zase to budem mať premoknuté v tom mojom „denníčku“. Kam som dala tú vreckovku... Ja sa snažím, ale slzy mi tečú z očí kvapka po kvapke. Aspoň, že dievčatá už spia.

Obr. č. 1. Fotokoláž z Braillovho písma od skupiny GYOB: „Šťastné narodeniny!“